Хенри Катнър, Кетрин Мур
Ловецът се завърна у дома

Превод от английски: Лиляна Стоянова, —

chitanka.info

И няма с кого да си поговориш, освен със себе си. Стоя си тук, над водопада от мраморни стъпала, спускащ се към залата за приеми, а долу ме чакат всичките ми жени с всичките си скъпоценности, защото това е Триумфът на Ловеца, ловеца Роджър Белами Честния, Моят Триумф. Там долу светлината играе но стъклата на витрините, а във витрините са стотиците изсушени глави — глави, спечелени в честен бой, и сега съм един от най-могъщите хора на Ню Йорк. Главите — те са онова, което ми придава могъщество.

Но няма с кого да си поговориш. Освен може би със самия себе си? Може би някъде дълбоко в мен се крие още един Роджър Белами Честния? Не знам. Може би той е единственото струващо нещо в мен. Вървя доколкото ми позволяват силите по определения ми път и какво — излиза, че всичко е напразно? Може би онзи Белами, вътрешният, не харесва онова, което правя. Но съм принуден, длъжен съм да го правя.

Не мога да променя нищо. Родил съм се Ловец на глави. Голяма чест е да се родиш Ловец, да наследиш такава титла. Кой ли не ми завижда? Кой ли не би сменил мястото си с мен, стига да можеше?

И какво, излиза, че всичко е напразно?

За нищо не ставам.

Изслушай ме, Белами, изслушай ме, ако наистина съществуваш, ако се криеш някъде вътре в мен. Трябва да ме изслушаш — за да разбереш. Криеш се дълбоко под черепа. Но един прекрасен ден, който и да е ден, можеш и да се озовеш зад стъклата на витрината в залата за приеми на друг Ловец на глави и простолюдието ще се добере отвън до наблюдателните люкове, и гостите ще минават, поглеждайки те във витрината, завиждайки на собственика, а жените му ще стоят строени наоколо със скъпоценностите си, целите в коприна.

Може би не ме разбираш, Белами. Може би и сега ти е добре. Вероятно просто не можеш да си представиш онзи реален свят, в който ми се налага да живея. Преди сто или хиляда години може би всичко е било друго. Но сега е XXI век. Живеем днес, а не вчера и връщане назад няма.

Струва ми се, че все пак не разбираш.

Виждаш ли, няма избор. Или приключваш сметките си с живота зад стъклената витрина на друг Ловец и цялата ти колекция идва с теб, а жените и децата ти ги изгонват и ги смесват с простолюдието, или умираш от собствена смърт (да кажем, самоубийство), като колекцията ти се наследява от първородния син, а самият ти придобиваш безсмъртие в пластмасовия монумент. И стоиш, вечно, отлят в прозрачна пластмаса на пиедестал край границите на Сентрал парк, както Ренуей и стария Фалконър, и Бернан, и останалите безсмъртни. И всички те помнят, всички ти се възхищават и ти завиждат…

Там, в пластмасовата обвивка, ти, Белами, ще продължаваш ли да размишляваш? И аз ли? И аз?

Фалконър беше велик Ловец. Нито веднаж не закъсня да направи хода си и доживя до петдесет и две. За Ловец на глави това е преклонна възраст. Носят се слухове, че се е самоубил. Не знам. Чудното е друго — че успя да удържи главата си върху раменете до петдесет и две. Конкуренцията става все по-остра и в наше време конкурентите са все повече и все по-млади.

Чуй ме, вътрешен Белами. Кога най-после ще ме разбереш истински? Спомняш ли си все още, че имаше и друго време — чудното време на детството, когато животът изглеждаше лесен? А къде беше през онези дълги, жестоки години, когато тялото и разумът ми усвояваха професията на Ловец на глави? Обучението ми никога, нито за един ден, не прекъсваше. Обаче първите години бяха най-трудните.

Дотогава, да — дотогава прекарах прекрасно. Но това продължи само шест години — шест годи на щастие, топлина и любов, шест години от живота в харема, заедно с майка ми, другите майки и останалите деца. И баща ми беше много добър с мен тогава. Но едва навърших шест години, и всичко свърши. По-добре е изобщо да не ни бяха давали любовта си, отколкото да ни я дадат и веднага да си я вземат. Помниш ли това време, вътрешен Белами? Ако го помниш, знай че то никога вече няма да се върне. И ти знаеш това. Знаеш го.

Обучението се основаваше върху послушанието и дисциплината. Баща ми вече не беше добър. Рядко виждах майка си, но когато я виждах, чувствах, че и тя е променила отношението си към мен. И все пак ми оставаха някои радости. Например парадите, когато простолюдието приветстваше баща ми и мен. И похвалите от баща ми, и от треньорите, когато показвах добри резултати във фехтовката, или в стрелбата, или в джудото.

Беше забранено, но понякога аз и братята ми се опитвахме да се убием един друг. Треньорите специално ни следяха. Тогава все още не бях наследник. Но станах, когато по-големият ми брат си счупи врата при едно хвърляне в джудото. Нещастието изглеждаше случайно, но, разбира се, бе добре изчислено и от тогава ми се наложи да стана още по-внимателен. Наложи ми се да стана много, много изкусен… През всичките тези години, всичките тези мъчителни години, ни учеха да убиваме. За нас стана естествено да убиваме. Постоянно ни убеждаваха колко естествено е да се убива. Длъжни бяхме да си научим урока. А наследник можеше да стане само един…

Но дори и тогава, в детството си, не се разделяхме със страха. Ако главата на баща ни паднеше от раменете му, щяха да ни изхвърлят от имението. О не, нямаше да умрем от глад и не бихме останали без покрив над главите си. Това не може да се случи в нашия век, векът на науката. Но тогава никога нямаше да стана Ловец на глави. И нямаше да получа безсмъртие в пластмасовата обвивка край границите на Сентрал парк.

Може би храната, която ми дават, не ти харесва, вътрешен Белами? Тя не харесва и на мен, но не е и създадена за това. Само е хранителна. Неприятна е на вкус, затова пък съдържа всичките белтъчини, витамини и соли, необходими на мозъка и тялото ми. Храната не трябва да бъде приятна. Не през удоволствието се преминава към безсмъртието в пластмасовата обвивка. Удоволствието отпуска, то е вредно.

Отговори, вътрешен Белами — ненавиждаш ли ме?

Животът ми не беше лек. И сега не е лек. Упоритата плът се бунтува срещу бъдещото безсмъртие и подбужда проявите на слабост. Но ако си слаб, колко дълго ще можеш да задържиш главата върху раменете си?

Простолюдието спи с жените си. А аз никога не съм дори и целувал някоя от моите. (Не си ли ти онзи, Белами, който ми изпраща сънищата?) Децата да, мои са, за това съществува изкуственото оплождане. Спя на твърдо. Понякога нося власеница. Пия вода и само вода. Ям безвкусна храна. И всеки ден под ръководството на наставниците си тренирам, тренирам до изнемога. Такъв живот е труден, затова пък накрая ще застанем с тях завинаги върху пластмасовия монумент и целият свят ще ни завижда и ще ни се възхищава. Ще умра като Ловец на глави и така ше постигна безсмъртие.

Необходими са ти доказателства? Те са в стьклените витрини, там, долу, в залата за приеми. Глави, глави… погледни, Белами, колко глави! Стретън — първата ми жертва. Убих го в Сентрал парк с мачете. Този белег на бузата си получих от него през онази нощ. От тогава се научих да бъда още по-изкусен. Наложи се да се науча.

Всеки път, когато отивам в Сентрал парк, помощници ми са страхът и ненавистта. Понякога в Парка наистина е страшно. Отиваме там само през нощта и се случва да преследваме жертвата много нощи подред, докато й вземем главата. Знаеш, че Парка е забранена зона за всички, освен за Ловците на глави. Той е нашият ловен резерват.

Станах хитър, ловък, проницателен. Възпитах в себе си велико мъжество. Превъзмогнах страховете си и отгледах ненавистта си там, в мрака на Парка, ослушвайки се, изчаквайки, проследявайки, не знаейки дали в същия този момент острата стомана няма да изгори гърлото ми. В Парка няма правила. Пушки, палки, ножове… Веднаж дори попаднах в капан с безброй стоманени зъби и въжета. Но успях бързо да се хвърля в страни, толкова бързо, че дясната ми ръка остана свободна и можах да застрелям Милър право в челото, когато той се появи за тялото ми. Ето я главата на Милър, там долу. Кой би помислил, че куршумът е пронизал челото му! Балсаматорите си знаят работата. А и ние, по правило, се стараем да не повреждаме главите.

Какво те тревожи толкова, вътрешен Белами? Аз съм един от най-добрите Ловци в Ню Йорк. И трябва да хитрувам, да слагам капани и да копая ями дълго преди да ми потрябват и то не само в Сентрал парк. Трябва да поддържам шпиони, активни шпиони, да изтеглям линии за връзка с всяко имение в града. Трябва да знам кой е могъщ и кой има смисъл да бъде преследван. Каква е ползата от победата над Ловци, които имат във витрините си само някакви си десетина глави?

А аз имам стотици. До вчера бях пред всички във възрастовата ни група. До вчера ми завиждаха всички, с които се познавам, и бях кумир на простолюдието, безусловен владетел на половината Ню Йорк. Половината Ню Йорк! Знаеш ли колко много означава това за мен? Че съперниците ми ме ненавиждат с люта ненавист и все пак си дават сметка, че съм по-силен от тях? Разбира се, знаеш това, Белами. Много ми беше приятно, когато Праведния Джонатан Хал и Добрия Бен Грисуолд скърцаха със Зъби само при мисълта за мен и че Черния Бил Линдман и Уинслър Каулз, броейки трофеите ми, се обаждаха по видеофона и със сълзи на ненавист и ярост в очите ме молеха да се срещнат с мен в Парка и да им предоставя мечтаната възможност.

Смеех им се. Смеех се на Черния Бил Диндман дотогава, докато той не изпадна в неистова ярост, а след това едва не му завидях, защото самият аз отдавна не бях изпадал в неистова ярост. А обичам това диво разкрепостяване от всичко, освен от едно — слепия, безразсъден инстинкт да убиваш! В такива минути забравям дори и теб, вътрешен Белами.

Но това беше вчера.

А снощи Добрия Бен Грисуолд взе глава. Помниш ли какви чувства изпитахме, чувайки за това? Първоначално исках да умра, Белами. След това възненавидях Бен така, както не съм ненавиждал още никого и никога в живота си, а аз отдавна познавам ненавистта! Не исках да повярвам, че е направил това, отказвах да повярвам, че е взел именно тази глава.

Казвах си, че има някаква грешка, че е взел главата на някой от простолюдието. Но те не се ценяха. След това си казвах, че глава е имало, но е била друга, а не на Праведния Джонатан Хал. Не може да бъде. Не трябва да бъде. Та Хал беше могъщ! В залата му се бяха натрупали почти толкова глави, колкото и в моята зала. И ако Грисуолд ги е взел всичките, той е станал много по-могъщ от мен. Не, не можех да понеса подобна мисъл.

Тогава си сложих шапката — символ на моето положение, шапката, обсипана със стотици звънчета, колкото са взетите от мен глави, и тръгнах да проверя слуха. И той се оказа верен, Белами!

Имението на Джонатан Хал пустееше и осиротяваше. Вълнуващата се тълпа се вливаше през вратите и се отливаше през тях, и жените на Хал заедно с децата, си отиваха на малки мълчаливи групички. Жените не бяха нещастни — жените, но не и синовете. Дъщерите отиваха при простолюдието веднага след раждането си — те не представляваха никаква ценност. Известно време наблюдавах момчетата. Всичките изглеждаха угнетени и озлобени. Единият беше почти шестнадесетгодишен — едър, подвижен юноша, по всяка вероятност вече завършил обучението си. Някой прекрасен ден бихме могли да се срещнем в Парка…

Останалите момчета бяха твърде малки. Сега, когато обучението им бе прекъснато, те никога вече нямаше да посмеят да се доближат до Парка. Това е причината нито един от простолюдието да не стане Ловец. Необходими са много, много години усилени тренировки, за да се превърне детето от заек в тигър. А в Сентрал парк оцеляват само тигрите.

Погледнах през наблюдателните люкове на Праведния Джонатан и се убедих, че стъклените витрини в залата за приеми са празни. Значи не бе бълнуване и не бе лъжа. Грисуолд ги е взел всичките — казах си, — а освен това и главата на Праведния Джонатан. Влязох във входа, стиснах юмруци, ударих с чело рамката и застинах от неизразимо презрение към самия себе си.

За нищо не ставам! Ненавиждах себе си толкова, колкото и Грисуолд. Но ненавистта към мен самия премина бързо и остана само ненавистта към него. Сега разбирах какво трябва да направя. „Днес — помислих си, той е в същото положение, в което бях аз вчера. Хората на тълпи отчаяно и безнадеждно ще говорят с него, ще го молят, ще го предизвикват на бой, ще използват всичките известни номера, за да го привлекат в Сентрал парк още тази вечер.“

Но аз съм хитър. Виждам далеч напред. Мрежите ми се простират до всички имения на Ловци в града, подобно на паяжина.

В конкретния случай ключ за решение на проблема беше една от жените ми, Нелда. Отдавна бях забелязал, че вече не ме обича. Така и не разбрах защо, но поддържах омразата й, докато се превърна в ненавист. И се погрижих Грисуолд да го научи. Благодарение точно на такива трикове бях станал навремето толкова могъщ — и ще стана отново, ще стана.

Сложих си специалната ръкавица (никой не би забелязал, че това е ръкавица), отидох до видеофона и позвъних на Добрия Бен Грисуолд. Лицето му се появи на екрана и върху него играеше усмивка.

— Предизвиквам те, Бен — казах аз. — Днес в девет в Парка, край въртележката.

Той се разсмя. Беше висок, мускулест човек с дебела шия. Не можех да отместя погледа си от нея.

— Очаквах обаждането ти, Роджър — отвърна той.

— Днес в девет — повторих. Отново се разсмя:

— А, не, Роджър! Защо да рискувам главата си?

— Ти си страхливец!

— Разбира се, че съм — съгласи се той с доволна усмивка. Страхувам се, защото знам, че нищо няма да спечеля, но ако загубя — губя всичко. Но нима бях страхливец снощи, когато се върнах с главата на Хал? Отдавна го дебна, Роджър. Признавам наистина, че се страхувах ти да не се добереш до него преди мен. Защо не го направи, би ли ми казал?…

— Преследвам твоята глава, Бен.

— Само не и днес — отряза ме той. — И въобще няма да е скоро. Скоро няма да ме видиш в Парка. Прекалено зает ще бъда. И във всеки случай, Роджър, сега ти си вън от играта. Колко глави имаш?

Да бъде проклет, прекрасно знаеше с колко ми води сега. Изразих върху лицето си ненавист.

— В Парка, днес в девет. Край въртележката. В противен случай ще реща, че си се изплашил…

— Ще ти се наложи да го преживееш, Роджър — произнесе той с насмешка. — Днес парада командвам аз. Гледай ме. Или не ме гледай — все едно, ще мислиш за мен. Не можеш да се отървеш от това…

— Свиня, гадна страхлива свиня!

Едва не се пукна от смях — издевателстваше над мен, подиграваше ми се, точно така, както самият аз неведнъж се бях подигравал с другите. Нямаше нужда повече да се преструвам. Искаше ми се да мушна ръка в екрана и да то стисна за гърлото. Приятно ми бе да усещам в себе си бушуващата злоба. Много приятно. Не бързах, оставих злобата да се задълбочи, да нарасне, докато не реших, че е достатъчно. И така твърде дълго бях позволил на Грисуолд да се посмее на воля…

И тогава направих онова, което бях замислил. Издебнах момента, когато той окончателно се убеди в яростта ми, престорих се, че напълно съм загубил контрол над себе си, и ударих по екрана на видеофона с юмрук. Той се пръсна на парчета. Заедно с лицето на Грисуолд и това, трябва да си призная, ми хареса.

Разбира се, връзката се прекъсна. Не се и съмнявах, че той ще се постарае да разбере не съм ли ранен. Свалих предпазната ръкавица и повиках един слуга, на който можех да се доверя. (Той е престъпник. Аз го крия. Ако загина, ще загине и той, и подготвената му участ не е тайна за него.) Слугата бинтова невредимата ми ръка и му обясних какво да казва на другите слуги. Знаех, че новината няма да се забави и ще намери Нелда в харема, а след час, не повече, ще достигне и до ушите на Грисуолд…

Отглеждах, грижливо отглеждах злобата си. Целия ден тренирах с наставниците си и в спортната зала, държейки мачетето и пистолета в лявата ръка. Преструвах се, че достигам състоянието на неистова ярост, маниакалната жажда за убийство — жажда, почти естествена за онзи, който е претърпял жесток провал.

При такъв провал има само два изхода. Убийство или самоубийство. Самоубийството дава гаранции, че тялото ти ще остане върху пластмасовия монумент край границите на Сентрал парк. Но ако ненавистта се измъкне на свобода и не остави място за страха? Тогава Ловецът изпада в неистова ярост — става много опасен, но и самият той се превръща в лесна плячка за някой друг, забравяйки хитростите си. Именно такава опасност ме очакваше и мен. Възбудата, породена от неистовата ярост, е повече от съблазнителна — подобна е на пълната самозабрава…

Накратко казано, поставих капан на Грисуолд. Но за да го изкарам от дома му тази нощ, когато той е наясно, че няма причини да рискува, е необходимо нещо по-сериозно от елементарната примамка. И започнах да разпространявам слухове. Прошепнах където трябва, че Черния Бил Линдман и Уислър Каулз са стигнали, както и аз, до отчаяние, понеже Грисуолд ни е изпреварил и сме се предизвикали един друг на смъртен бой в Парка още тази вечер. Само един от нас би могъл да остане жив и той ще бъде господар на Ню Йорк — дотолкова, доколкото един Ловец на нашата възраст може да разчита на такава власт. (Разбира се, съществуваше и стария Мърдок с приказната си колекция, събрана през дългия му живот. Но сериозно, настървено и непримиримо си съперничим само помежду си.)

А щом слухът плъзне, не се съмнявах, че Грисуолд ще започне да действа. Да се провери подобна басня е напълно невъзможно. Малко са онези, които обявяват, че ще ходят в Парка. А в конкретния случай и аз самият не можех да се обзаложа, че слухът няма да се превърне в истина. И на Грисуолд не може да не му мине през ума, че превъзходството му е в смъртна опасност — та нали все още не е успял да отпразнува Триумфа си. Да излезе, за да защити победата си, за него, разбира се, е твърде рисковано. Линдман и Каулз са страшни Ловци. Но ако Грисуолд не заподозре някакъв капан, тази вечер има сигурен шанс да победи друг — мен, Роджър Белами Честния, който го чака на уговореното място в състояние на неистова ярост и с ранена, безполезна в сражение дясна ръка. Може би изглежда прекалено очевидно? Не, приятелю, ти не познаваш Грисуолд.

Щом се стъмни, си сложих ловния костюм. Черен, брониран костюм, плътно обвиващ тялото, без да пречи на движенията. Намазах с черна боя лицето и ръцете си. Взех пушка, кинжал и мачете — металът бе обработен така, че не отразява светлината и не блести. Особено обичах мачетето — имам силни ръце. И се стараех въобще да не използвам бинтованата си ръка, дори и тогава, когато никой не можеше да ме види. Помнех също, че трябва да се държа като човек, заслепен от ярост — не се съмнявах, че шпионите на Грисуолд му докладват за всяко мое движение.

Насочих се към Сентрал парк, към онзи вход, който е най-близко до въртележката. Дотук хората на Грисуолд все още можеха да ме следят. Но не и по-нататък.

Пред вратата малко се забавих — спомняш ли си, вътрешен Белами? Помниш ли редицата от пластмасови монументи, покрай която минахме? Фалконър и Бренан, и останалите безсмъртни се извисяваха горди, богоподобни в прозрачните си, вечни обвивки. Всички чувства сега им бяха чужди, борбата беше свършена и славата осигурена завинаги. Ти също им завиждаше, нали, признай си, Белами!

Стори ми се, че очите на стария Фалконър гледат през мен и презрително, и високомерно. Количеството на отнетите от него глави бе изсечено върху постамента — той наистина беше най-великият човек. Е, почакай само един ден, помислих си. Аз също ще застана тук целия в пластмаса. Ще имам повече глави от теб, Фалконър, и щом това стане, с радост ще хвърля товара от раменете си…

В дълбокия мрак веднага зад вратата освободих ръката си от бинтовете. След това извадих черния кинжал и притискайки се до стената, без да се бавя се насочих към най-близкия до дома на Грисуолд вход. Съвсем ясно е, че въобще не мислех и да се приближавам до въртележката. Грисуолд няма време — ще се опита да се разправи с мен и да напусне веднага Парка, така че не може да обмисли всичко с подробности. И въобще Грисуолд не блестеше с ума си. А аз залагах на това, че той ще избере най-краткия път.

Чаках в пълна самота и тя, самотата, ми харесваше. Дори ми бе трудно да поддържам в себе си злобата. Дърветата си шепнеха в тъмното. Луната се издигаше откъм Атлантическия океан, някъде зад Лонг Айлънд. Мина ми през ум, че тя свети над пролива и над града и ще продължи да свети, когато аз отдавна ще съм мъртъв. Лъчите й ще се леят върху пластмасата на моя монумент и ще мият лицето ми със студената си светлина столетия след като аз и ти, Белами, ще сме се примирили един с друг и ще сме прекратили най-после вътрешната си борба.

В този момент чух тихите стъпки на Грисуолд. Постарах се да изхвърля от съзнанието си всичко, освен мисълта за убийство. Заради тази минута тялото и мозъкът ми мъчително тренираха, откак навърших шест години. Поех няколко пъти дълбоко въздух. Както обикновено, някъде отвътре в мен започна да се издига инстинктивен, свиващ сърцето страх. Страх и още нещо. Нещо вътре в мен — ти ли беше това, Белами — ми внушаваше, че всъщност изобщо не искам да убивам.

Но щом видях Грисуолд, познатата, алчна ненавист постави всичко на мястото му.

Не си спомням добре схватката ни. Тя пролетя като един миг, миг извън времето, въпреки че вероятно е продължила достатъчно дълго. Минавайки през вратата, противникът ми веднага подозрително се огледа. Смятах, че не издавам никакъв звук, но той имаше изключителен слух и успя да отклони и избегне първия ми удар, който иначе би бил фатален за него.

Сега преследването бе заменено с безжалостна, бърза, сложна битка. И двамата бяхме със защитаващи от куршумите дрехи, и двамата вече бяхме ранени преди още да се приближим един до друг дотолкова, че да се опитаме да се поразим с помощта на стоманата. Той бе предпочел сабята, която достигаше по-далече от мачетето ми. И все пак това бе равностойна борба. Налагаше се да бързаме, защото шумът можеше да привлече други Ловци, които биха могли да се окажат в Парка тази вечер.

Но в края на краищата го убих.

Взех му главата. Луната все още не се бе издигнала над зданията от тази страна на Парка и нощта беше млада. Излизайки от вратата с главата на Грисуолд, отново погледнах спокойните, горди лица на безсмъртните край оградата…

Извиках кола. След пет минути си бях у дома заедно с плячката. И преди да позволя на хирурзите да се заемат с раните ми, наредих главата да бъде предадена в лабораторията за експресна обработка и препариране. Освен това се разпоредих да организират Триумф в полунощ.

Докато лежах на масата и хирурзите промиваха и бинтоваха раните ми, вестта за моята победа обиколи целия град като мълния. Слугите ми вече бяха посетили имението на Грисуолд, бяха прехвърлили колекцията му в моята зала за приеми и бяха поставили допълнителни витрини, за да се поместят всичките ми трофей, както и трофеите на Праведния Джонатан Хал и на Грисуолд. Сега бях станал най-могъщият Ловец в Ню Йорк, ако не се брояха такива майстори като стария Мърдок и още един-двама. Цялата ми възрастова група и тази над нея ще се побърка от завист и злоба. Помислих за Линдман и Каулз и тържествуващо се разсмях.

В този миг не се съмнявах, че това е Триумф…

И ето, стоя на горната площадка на парадното стълбище и гледам надолу към светлините и останалото великолепие, към редицата си трофеи и обсипаните със скъпоценности жени. Слугите пристъпват към огромната бронзова врата и бавно я разтварят. И какво има зад нея? Тълпа гости, велики Ловци, дошли да отдадат почести на един Ловец, който е по-велик от тях? Или може би на моя Триумф никой няма да дойде?

Бронзовата врата се разтваря. Но отвън няма никой… Все още не виждам, но чувствам, уверен съм… Страхът, онзи страх, който не напуска Ловеца дори до последния му най-велик Триумф, ме завладява изведнаж. Ами ако докато съм преследвал Грисуолд, някой друг Ловец е разпънал мрежата си за още по-голям дивеч? Ами ако някой друг е завладял главите на стария Мърдок? Ами ако още някой друг в Ню Йорк празнува тази нощ Триумф? Триумф, много по-грандиозен от моя?…

Страхът ме задушава. Загубих. Някой друг щастливец ме е изпреварил днес. Не ставам за нищо…

Но не! Не!! Чуй!!! Чуй как викат името ми! Виж, виж, как се вливат през разтворената врата те — великите Ловци и техните блестящи със скъпоценностите си жени, минават един след друг и запълват ярко осветената зала под мен. Страхът ми се е оказал преждевременен. Излиза, че тази вечер съм бил единственият Ловец, който е излязъл от Парка. Победил съм и това е моят Триумф. Ето ги, стоят пред блестящите стъклени витрини, обърнали лица нагоре, възхищават се и завиждат. Ето го Линдман. Ето го Каулз. Нетърпеливи са да се срещнат с мен насаме и да ме предизвикат на дуел в Парка.

Вдигам ръце в приветствен поздрав. Викат името ми.

Белами, вътрешен Белами, чуй! Това е нашият Триумф! И никой никога няма да ни го отнеме.

Извиквам слугата. Поднася ми предварително напълнена до горе чаша. И гледам надолу, към Ловците на Ню Йорк — гледам ги от височината на своя Триумф и ги приветствам, вдигайки чашата.

Пия.

Ловци! Сега вече никога няма да можете да ме ограбите.

Гордо ще стоя в пластмасата, богоподобен, и нетленната ми обвивка ще ме приеме и обгърне, и всичките чувства ще бъдат преживяни, всичките схватки ще са свършили, и славата ще ми бъде осигурена навеки.

Отровата действа бързо.

Ето го Триумфът!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.